МЕТОДОЛОГІЧНІ ПІДХОДИ ОСЯГНЕННЯ САКРАЛЬНОГО У АРХІТЕКТУРІ - Kryvoruchko, Yuriy (Сучасні проблеми Архітектури та Містобудування, 2020)
Архітектура – область діяльності людини, яка не вичерпується лише знаннями. За своєю складністю сакральне і архітектура подібні позараціональністю, емоційністю, духовністю. Вироблені людиною підходи до складних неоднозначних подій, явищ та предметів дають багату палітру засобів їх осягнення, що укладаються у методи їх пізнання. Застосування методів дає вагомі результати у розумінні природи архітектури та дозволяє вирішувати ряд практичних завдань просторової організації життєдіяльності людини і соціуму. Для архітектурного дослідження та осягнення феномену сакрального можуть бути придатними різноманітні методи різних наук, оскільки сама архітектура є явищем мультидисциплінарним. Оскільки раціональні категорії мислення не вичерпують суттєвої повноти предмету, мають обмежену результативність і застосування у осягненні сакрального, тому поряд із науковими категоріями важливими є образні засоби пізнання, які носять інтерпретативний та герменевтичний характер. Дослідження сакрального має різнометодичну направленість у послідовності пізнавального зусилля від раціональних категорій до ірраціональних, метафізичних уявлень та образів, які дозволяють наблизитись у область невидимого та невимовного, що складає найсуттєвішу сторону предмету сакрального. Методологічні підходи осягнення сакрального у архітектурі демонструють широку палітру вихідних умов та пізнавальних можливостей людини. Виявлені методологічні передумови осягнення сакрального визначають феномен сакрального як матеріально-духовну нероздільність змісту, форми, структури, процесу та часу архітектурного об’єкту чи явища, що даються чи створюються у чуттєвому переживанні та предметному ядрі сприйняття людини. Методологічні основи дослідження феномену сакрального у духовному освоєнні простору людиною дозволяють визначити системний характер об’єкту храмобудування у взаємодії містичних, чуттєвих та раціональних сторін, що суттєво розширює поняття об’єкту архітектури та впроваджує нові положення до теорії архітектури і містобудування.