ДУХОВНА ЗНАЧИМІСТЬ ОБ’ЄКТІВ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ У ФОРМУВАННІ КОМФОРТНОГО СЕРЕДОВИЩА ГРОМАДСЬКОГО ЦЕНТРУ - Савченко, Роман (Сучасні проблеми Архітектури та Містобудування, 2025)
У статті досліджується взаємозв’язок між об’єктами культурної спадщини та формуванням комфортного середовища громадських центрів сучасних українських міст. Актуальність теми зумовлена трансформацією міського простору в умовах глобалізації, цифровізації та безпекових викликів, що призводить до втрати локальної ідентичності та недооцінки культурної спадщини, як чинника підвищення якості міського середовища. Мета дослідження полягає у виявленні принципів інтеграції об’єктів культурної спадщини до структури громадських центрів з метою формування комфортного середовища, яке поєднує адміністративні, культурні, соціальні, рекреаційні функції з духовним аспектом. Методологія ґрунтується на міждисциплінарному аналізі наукових праць українських та зарубіжних авторів, міжнародних документів ICOMOS та UNESCO, а також чинної нормативно-правової бази України у сфері охорони культурної спадщини. Новизна дослідження полягає в уточненні поняття «комфортність середовища громадського центру житлового району» крізь призму духовної значимості культурної спадщини та концепції «аури місця», що дозволяє розглядати пам’ятку не лише як архітектурний об’єкт, а як носій колективної пам’яті, ідентичності та соціальної згуртованості. У результаті обґрунтовано, що інтеграція культурної спадщини до громадських центрів сприяє створенню середовища з вищим рівнем безпеки, доступності, емоційної привабливості та культурної стійкості. Практичне значення дослідження полягає у визначенні принципів формування комфортного середовища об’єктів культурної спадщини в громадських центрах: єдності місця, традицій і свідомості; контекстуальної інтеграції; багатофункціональності; партисипації мешканців; збереження автентичності та балансу між збереженням і сучасними потребами. Зроблено висновок, що комфортність громадського центру житлового району має багатовимірний характер і може бути досягнута лише через системне поєднання архітектурно-містобудівних, соціокультурних та правових інструментів із врахуванням духовної значимості об’єктів культурної спадщини.